Kristendommens jødiske røtter

På samme måten som jødedommen ikke er noe enhetlig
begrep, er heller ikke kristendommen det. Det er viktig å ha begreper
når man arbeider med teologien, men de bør ha en bestemt mening
og et bestemt innhold. Det er derfor viktig at vi presiserer hva vi mener med
begrepene.

Hva
som gjelder jødedommen, så kan vi skille mellom de ortodokse
jødene, som tror på at de kan oppfylle Torahen
til egen frelse, og de Jesus-troende jødene,
som tror at Jesus fra Nasaret er jødenes Messias. Disse siste kan
være tilsluttet en messiansk menighet eller de kan stå alene
eller i mindre grupper. De ortodokse jødene kan også være
messianske i den forstand at de tror at Messias skal komme, eller at det
kommer en messiansk tidsalder.

De
ortodokse jødene har Tanach (G.T.) og Talmud
som sitt åndelige grunnlag, mens de Jesus-troende
jødene bygger sin tro på både Tanach
og N.T.

Vi
må også nevne den såkalte
"reformjødedommen". Dette er jøder som i stor grad
har frigjort seg fra ortodoks jødedom, men som har et positivt syn
på Jesus fra Nasaret. De hevder at han står midt i
jødedommen med sin lære. De ønsker å få ham
og hans lære tilbake til jødedommen og inn i den jødiske
synagogen.

Hva
som gjelder begrepet "kristendom", så er det UHELDIG å
bruke dette begrepet om jødene, for begrepet er meget belastet- både hva gjelder det teologiske innholdet
og kirkens negative og nedlatende holdning overfor jødene opp i
gjennom historien. Vi skiller derfor mellom kristendommen, slik som den
kommer til uttrykk i N.T., og kirkens lære. Kirkens lære har
dessverre tatt opp i seg en rekke hedenske elementer fra både Babylon,
Hellas og Roma. (Se min bok: Jesu Gjenkomst. Bind 3.)

Sann
kristendom bygger derfor sin lære på både Tanach og N.T.

Det
som skiller den ortodokse jødedommen fra de andre grupperingene
innenfor jødedommen, er dens forhold til Loven i Mose Torah og dens vurderinger av Jesus. Hva gjelder Paulus og
hans lære, så er de også imot den. De ortodokse
jødene mener at de kan oppfylle budene i Torahen
til egen frelse. De mener at de ikke behøver noen frelser.

Jødene kan frelse seg selv ved å utføre gode gjerninger.
De bestemmer selv om de vil få del i den kommende verden eller ikke.
Frelsen er en viljessak.

Når
det gjelder synet på Jesus og Paulus innenfor den øvrige
jødedommen, så kan et sitat fra Markus Barth være
dekkende: "Jesus er helt i orden. Han tilhører oss, men sorgene
begynner med Paulus." (Se min bok: Jødenes Konge. Bind 4. s.256.)

Det
store skillet mellom ortodoks jødedom og kristendom går på
hvordan man ser på Jesus fra Nasaret. Den ortodokse jødedommen
ser på ham som en falsk Messias, mens både den messianske
jødedommen og kristendommen ser på ham som Guds Sønn og
verdens frelser.

Ut fra
ny-testamentlig oppfatning, hadde Jesus
følgende oppgaver ved sitt første komme:

a) Han
skulle sone all verdens synd. "han er en soning for våre
(jødenes) synder, dog ikke bare for våre, men og for hele
verdens synd." (1. Joh 2:2.)

b) Han
kom for å opprette "riket for Israel". "Da de nå
var kommet sammen, spurte de ham: Herre, gjenreiser du på den tid (ved
Den Hellige Ånds komme) riket for Israel?" (Apgj
1:6.)

c) Han
la ned det læremessige grunnlaget for dette riket i de fire
evangeliene. Dersom jødene hadde tatt imot Jesus som sin Messias,
så hadde "riket for Israel" kommet, men i og med at de ikke
tok imot ham som folk og nasjon, så fikk vi kirkens tid med Paulus sin
NYE LÆRE om nåden som det eneste grunnlaget for frelsen.
"For av nåde er dere frelst, ved tro, og det er ikke av dere selv,
men det er Guds gave." (Ef 2:8.)

d) Han
kom for å oppfylle alt det som stod i Mose Torah.
Dette gjaldt både budene, forskriftene i Loven og de forskjellige
begivenheter som angikk hans person.

e) Han
innskjerpet også Mose Torah idet han la vekt
på motivene og ikke bare på selve gjerningen. I og med at han
innskjerpet den, var det helt klart at ingen-
verken jøde eller hedning greide å oppfylle den til egen frelse.
Mose Torah pekte derfor på Jesus som den
eneste som kan oppfylle den- slik som den var ment.
Troen på Jesus blir derfor den eneste veien til frelse.

f) I
tillegg til dette så avskaffet også å
Jesus de forskjellige ofringene ved sin forsonergjerning på Golgata.

g) Han
kom for å oppheve Torahens bud som
"frelseskrav" for den kristne (paulinske) menigheten. Hva som
gjaldt de jødetroende, som var medlem i
denne menigheten, så stod de fritt med hensyn til hvilke bud de
ønsket å oppfylle av Lovens krav. Det var SAMVITTIGHETEN som
skulle bestemme dette.

Det er
INGEN MOTSETNING mellom Jesu lære og Paulus sin lære. De tok
sikte på å være det åndelige grunnlaget for to
forskjellige tidsperioder. Paulus lære er i det hele tatt ikke nevnt i Tanach, så vi kan ikke bedømme den ut fra
det som står der. Den er heller ikke nevnt i Jesu undervisning,
så vi kan heller ikke bedømme den ut fra det som Jesus sa og
lærte.

Paulus
sa følgende om sin nye lære: "hvorav dere, når dere
leser det, kan kjenne min innsikt i Kristi hemmelighet, som i de forrige
slekter ikke er blitt kunngjort for menneskenes barn, således som den
nå er åpenbart for hans hellige apostler og profeter i
Ånden." (Ef 3:4-5.)

Både
døperen Johannes, Jesus og apostlene la fram det læremessige
grunnlaget for Rikets forkynnelse. Dette kommer til uttrykk i de fire
evangeliene, i første halvdel av Apostlenes gjerninger og i apostlenes
skrifter. De messianske jødene ble frelst av NÅDE, slik som
hedningene ble det. "Men ved den Herre Jesu Kristi NÅDE tror vi
(de messianske jødene) at vi BLIR FRELST PÅ SAMME MÅTEN
SOM DE (hedningene.)" (Apgj 15:11), men i
vandringen som troende måtte de følge nøyaktig Jesu
lære og Jesu bud. "Dersom dere (de messianske jødene)
HOLDER MINE BUD, da blir dere i min kjærlighet, likesom jeg har holdt
min Faders bud og blir i hans kjærlighet." (Joh
15:10)

I
vår tidsperiode, som vi kaller for den frie nådens tidsperiode,
så blir ikke vårt Guds-forhold regulert
gjennom overholdelse av bud og regler, men i forhold til Guds nåde. Det
er dette Paulus forkynte gang på gang, men som ikke blir forstått
i våre forsamlinger, for man blander sammen Jesu forkynnelse med Paulus
forkynnelse. "Og nå OVERGIR jeg dere til GUD og HANS
NÅDESORD. Han som er mektig til å
OPPBYGGE DERE og gi dere arvelodd blant alle de som er blitt helliget."
(Apgj 20:32)

"For
GUDS NÅDE er åpenbart til frelse for alle mennesker, idet den
OPPTUKTER OSS til å fornekte ugudelighet og de verdslige lyster og leve
tuktig og gudfryktig i den nåværende tidsalderen." (Titus 2:11-12)

Da
jødene som folk og nasjon ikke ønsket å følge
Jesus, fikk vi etter hvert Paulus sin forkynnelse med det NYE BUDSKAPET. Han
innså at en ny tid var kommet for Israel. Han skulle gå til
hedningene med det nye budskapet, for jødene var i ferd med å
forkaste Riket, men til tross for det, så gikk han først til
jødene, men når de forkastet det i de byene som han prediket i,
så gikk han til hedningene. Paulus var opptatt av jødenes frelse
hele sitt liv. (Se min bok: Kristendommens Jødiske Røtter, hvor
jeg skriver mye om dette.)

Ved
den kristne menighets bortrykkelse og Jesu
gjenkomst til Oljeberget, så blir den paulinske læren TATT BORT.
Den har da hatt sin tid. Hensikten med den er ikke å vinne folkeslagene
for Gud, men å ta ut den kristne menigheten. "Simeon har fortalt
hvorledes Gud fra først av drog omsorg for å få et folk av
hedninger for sitt navn." (Apgj 15:14)

Jesu
lære vil være den åndelige basis i "riket for
Israel", som er det samme som 1000 års-riket.
Da skal igjen jødene være de ledende i verden. De skal
være konger og prester ut over den hele jorden. Vi ser fram til at
dette skjer, men før den tid kommer, så går dessverre
verden inn i de forferdelige apokalyptiske tider som både Tanach og N.T. beskriver, men den som tar sin tilflukt
til jødenes Messias, den skal bli frelst.

Oskar
Edin Indergaard, Tingvoll.

03.11.2003 18:52